Metalopolis již 20 let pravidelně přináší informace a články převážně související s metalovou hudbou. Často však zavítáme i do jiných než metalových anebo vůbec hudebních oblastí a nezřídka tak nabízíme i obsah mimo hlavní záběr našeho webového magazínu.
Francouzi HAMASAARI, přejmenovaní z původního názvu SHUFFLE, a jejich album "Ineffable" se stali šťouchnutím, které mě přinutilo vzpomenout, a nejen to, ale taky si znovu oživit album "Damnation" známých Švédů OPETH. Důvody si zřejmě většina z vás dokáže domyslet. Ano, je to díky podobným postupům, projevu i atmosféře, která se zde občasně objevuje v oné nadčasové akustické podobě. Téměř jako opisování. Je to okaté hlavně v úvodu citlivě se rozvíjející skladby "Crumbs" nebo následné "Lords". Ale to je jen jedna z tváří, kterou ve svém albu Francouzi ukazují. Objevují se i další inspirace brousící třeba až k britské neo prog rockové vlně, takže se vkrádá na mysl i Steven Wilson a jeho PORCUPINE TREE.
Oproti předchozí tvorbě ještě pod jménem SHUFFLE je to výrazný posun, neboť se od nu-metalem načichlé hudby dostáváme úplně jinam, a to do melancholicky působící rockové formy, která nasála hodně z i z různých jemnějších prog stylů. HAMASAARI vlastně fungují jako mořská houba, která do sebe nasála všemožné vlivy a hudební ingredience, aby je pak ze svých útrob vymáčkla v podobě zajímavě namíchaného koktejlu. Při procházce albem tak toho z pohledu stylu a provedení nalézáme možná až nečekaně hodně.
Jednotlivé skladby odbočují od zmíněného stylu akustických OPETH a mění se jejich charaktery, takže se při poslechu náladových pasáží vybavují i jména jako PINEAPPLE THIEF, RIVERSIDE, dokonce RADIOHEAD (ty slyším ve skladbě "Bleak") nebo třeba další Francouzi KLONE, o jejichž albu "Meanwhile" tu nedávno byla řeč. To je ta jemnější a emotivnější složka, která v některých okamžicích (závěrečná "Prognosis") odplouvá až do opravdu éterických výrazů, při kterých mi na mysl přichází i umělci vzdušných nálad Norové GAZPACHO. Ale na druhou stranu jsou do alba včleněny i hutnější kytarové postupy, viz neurvalý nástup a agresivní vývoj skladby "White Pinnacles". Takže jsme nakonec zpět u OPETH, kteří v oné kombinaci akustické lehkosti a drsné metalové hrubosti tolik vynikali.
To, co drží album pohromadě a tvoří z něho suverénní celek, je jednak perfektně zvládnutá hladce výrazná zvuková stránka, ale též emotivní atmosféra, která se projevuje ve formě místy až dramatických nálad a proplétání melancholie s citlivě gradující pompou. HAMASAARI jednoznačně cílí na nálady a nebojí se za tímto účelem využít jakékoli prostředky. Možná je to trochu účelové v tom, jak nezakrytě se pouští do kopírování svých vzorů, neboť ta zmíněná podobnost s OPETH může někoho iritovat, ale je nutno uznat, že výsledného efektu se skupině daří dosáhnout.
"Ineffable" je jemné rockové album, ve kterém cestujeme z nenáročných harmonií do zajímavých prog pasáží. Ale nechybí i trocha metalového drivu. Funkčnost této hudby ale z velké části stojí a padá se správnou náladou posluchače. Je to emotivní a melancholická hudba se zajímavou atmosférou, příjemně proudícími melodiemi i chladnou aurou. Rozvláčné pasáže naštěstí skupina doplňuje i burcujícím důrazem. Pestrá směska, která nakonec působí velmi kompaktně, neboť rozdílné postupy a přístupy jsou překryty šikovnou produkcí a čistým nazvučením, které dává albu soudržnost.
"Ineffable" je jemné rockové album, které proudí v nenáročných harmoniích, stejně jako dokáže překvapit zajímavou prog pasáží či zatlačit až metalovým drivem. Kontroverzní může být místy snad až přílišná podobnost s OPETH, nicméně silný emotivní náboj dává skladbám působivost.
Návrat k plnšiemu zvuku skreslených gitár na vlnách pohodovej melanchólie s charizmatickým vokálom funguje opäť dokonale. Nahrávka nabitá celým spektrom emócií s fantastickým zvukom exceluje vo všetkých rozmeroch post doom/rock žánru.
Metalcore vo veľmi šťavnatej podobe! Keith Buckley, frontman pradávnych a už žiaľ nefunkčných EVERY TIME I DIE a jeho nové pôsobisko v prekvapujúco výraznej forme. Toto sa podarilo v každom jednom ohľade.
Doposud jsem se s tvorbou libereckých spíše míjel a vlastně ani nevím proč. Ty ozvěny starších LVMEN, festival emocí a hůře definovatelná těžká atmosféra dělají z nahrávky pro mě velmi chutné sousto. Jdu se zavrtat pod její povrch => další poslechy nutné!
Stoner / doom / heavy metal tradičního ražení a s "čarodějnicí" za mikrofonem není už žádné unikum. Vlastně ním není ani nová deska amerických CASTLE. Přesto však nahrávka nabídne příjemnou společnost těžký kytarových riffů a (před)pekelných melodií.
Švédská rodinná kapela se příliš nenechává svazovat žánrovými mantinely. Minule to bylo laděno hodně do folku. „Lullaby“ oživuje taneční rytmy postavené na power metalovém podkladu. Opět velmi dobré, jen je škoda, že je to pouze singl.
Jude Law jako sebedestruktivní lovec amerických nácků v temném a tvrdě tenzním thrilleru podle skutečných událostí. Australan Kurzel se s tím nesere a ve filmu, který nejvíc připomíná Sicario či Wind River, zobrazuje zrůdnost i svůdnost US fanatismu.
Zasloužený trest pro ty, kteří Todda Phillipse pasovali na Spasitele komiksu. Nesoudržná slátanina selhává ve všech žánrech, o než se pokusí, svou naivitu každopádně skrývá agresivní temnou introspekcí, která je ještě legračnější než ten psychomuzikál.